= Inför lif eller död?: Sanningsord i de lappska förhållandena
:docinfo: private-head,private-footer
:author: Else Laula
:lang: sv

== Inför lif eller död?

Långt uppe bland fjällen i öfversta Norrland bor sedan mannaminnes
tider vår stam. Svunna tiders häfder tälja dock att vi lappar icke
alltid varit hänvisade till att söka lefvebröd bland kala bergstoppar,
utan lemningar från forna tider visar att lapparna besuttit rymliga
betesmarker under gynnsamma förhållanden. Under seklernas lopp har
lappen dock alltjämt fått vika för den jordbruksidkande germanska
rasen. Fredlig, lugn, sluten och alltid nöjd med sin lott har lappen
utan protester själfmant lemnat hvad han trott vara hans tillhörighet
och tum för tum ha de svenska nybyggarna dragit till sig den
betesmark, som af lapparne användts. De hafva däraf fått namnet
«nomadiserande» d. v. s. ständigt vandrande, men månne icke den
omständigheten, att de svagare under alla tider fått gifva vika för de
starkare, varit orsaken till denna vandringslusta. Att lappen har
betingelser för att bosätta sig när han fått sitt lefvebröd, därom
vittna med tillräcklig tydbarhet de sista decenniernas
erfarenheter. Man gör orätt om man i lappbefolkningens tvungna
undandragande ser något af zigenarlifvet. Vårt folk vilja blifva
bofasta om de därtill fått rättighet, men de hafva i alla tider lefvat
i en undantagsställning eller med andra ord — de hafva ställts utom
lagen, utom de allmänna rättigheternas gräns.

Föga eller litet lemna lappska kulturskildrare af lappens jernhårda
kamp för tillvaron och de tvungna omständigheter, hvarunder de hafva
att förskaffa sig sitt uppehälle. Merendels framställes lappens
arbete, hans kamp för brödet, hans säregna lefnadsförhållanden och
hans äfventyr i sagornas skimrande ljus, hans verkliga arbete för
nöjestillfredsställelse. Tyvärr är dock icke lappens lefnad ett
tidsfördrif utan ett af mödor, faror och umbäranden uppfylldt
lif. Hvem täljer de lappska hemmens tårfyllda kval, hvem uttalar
tröstens ord till de hårdt pröfvade, hvem mättar enkor och faderlösa
barn och hvem räcker lappen en skärf i nödens dag? Man sätter sig icke
in i lappbefolkningens förhållanden utan betraktar det hela som en
föråldrad brokig tafla bredvid svenskens högre kulturstadium. Och dock
tillmätes orättvist den lappska befolkningen kulturlyten, hvilka ej
hafva sin uppkomst i vår stam utan äro till oss öfverförda från de
högre kultiverade. Ja, man har därvid gått så långt att man därföre
ansett oss ej vara värdiga att inrangeras bland folkslag eller med
andra ord åtnjuta rättigheten att existera. Efter denna korta
inledning vill jag öfvergå till en skildring af de laster, hvaruti
vårt folkslag sägas vara försjunkna uti och som öppet sagts mig vara
orsaken till den hjälplösa ställning, lappen befinner sig uti.

=== Lapparnes dryckenskap.

När jag i våras sökte att väcka intresse för vårt folk, framhållande
den hjälplösa ställning de befunno sig uti och den särställning de
intogo i fråga om rent mänskliga rättigheter, möttes jag med orden:
«Lapparne supa, de dricka, de kunna icke upphjälpas» o. s. v. Till en
början vill jag konstatera det faktum att bland våra lappar finnas
inga vanedrinkare och sedan tider man minnes tillbaka har icke
åtminstone i min hemtrakt någon lapps dödsorsak varit
alkoholsjukdom. Jämfördt med de senaste svenska iakttagelserna, som
konstaterat att 50 tusen drinkare befolka landet, torde den lappska
dryckenskapen _icke_ böra öfverskattas sin betydelse. Däremot förekommer
beklagligt nog att berusade lappar uppträda vid marknader, som hållas
vid kusten, men äfven då i ett mycket ringa antal. Men dessa bestå
ingalunda af sådana, som hafva för vana att berusa sig, utan utgöras
af tillfälliga supare, som genom köp, byte eller annan handel kommit i
beröring med svenska marknadsbesökare och bjudits förtäring för att
«affärerna skall gå bättre». Men äfven detta nationallyte är i
försvinnande och det af sin egen orsak, nämligen den, att lappen
merendels inser att han gör dåliga affärer när han _låter_ berusa sig.

Oberättigandet att kasta ett folks ovana på en annan ras’ skuldror och
däraf förklara en hjälplös belägenhets berättigande, lyser äfven bjärt
fram inför påståendet att lappen icke själf producerar, försäljer
eller på annat sätt tillhandahåller berusande drycker. Den last, som
har sitt upphof inom folkets egna landamären, bör icke påbördas andra
folk, som genom njutningslystnaden förledes att sjunka i densamma.

=== Tiggeri af nöd eller lättja?

Beklagligt är det förhållande, hvarmed man äfven framhåller lapparnes
tiggeri, såsom föranledt af lättja. Vårt folk kunna indelas i två
olika afdelningar, beroende på det förhållande de stå till förvärfvet
af det dagliga brödet, nämligen renägande och icke renägande lappar De
förra utgöras af sådana, som trots alla svårigheter lyckats behålla
sina renar; de senare däremot af de, som genom ett eller annat
förhållande blifvit utan renar, hvilket är detsamma som förlusten af
sitt lefvebröd. Det är endast genom utrönandet af på hvad sätt en lapp
gått förlustig sina renar, som man kan bedöma, om tiggeriet är
förorsakadt af lättja eller af verklig nöd. Lappens framtid är
förknippad med renen, hans trogne följeslagare genom lifvet. Af den
har han sin existens, utan honom står han inför hungersnöden. Jagt och
fiske måste alltid räknas som en bisyssla, mera till att söka än att
erhålla lefvebröd. På renen måste man söka lappens
existensminimum. Ett lappmatlag på sju personer (man, hustru och fem
barn) behöfver årligen till sitt hushåll nedslagta 40 renar, hvaraf 20
användas till lapphemmets eget behof af kött och den andra hälften
försäljas till inköp af mjöl och andra lifsförnödenheter jämte
beklädnad. För dessa 20 renar erhåller lappen i lyckligaste fall
omkring 300 kr. På denna summa drar en lappsk familj sig drägligt fram
genom lifvet. Men nu en annan sak. För att efter denna beräkningsgrund
fastslå ett existensminimum, behöfver lappen till sitt förfogande en
renhjord af nära 350 renar, och detta antal kan icke en lapp på tio
uppbringa. En renhjord på 100, det minsta antal som en lapp kan hafva
för att uppträda som själfständigt renägande, lemnar en årlig
afkastning af 30 renkalfvar. Dessa späda kalfvar utsättas nu med ens
för tusentals faror, icke minst att märka nybyggarnes hundar. Redan
efter ett år har afkomman med säkerhet nedbringats med minst ett
tiotal, andra året till 15 och vid fullvuxen ålder till 12.

Alltså skulle lappen med blick på framtiden icke få nedslakta mer än
12 à högst 15 renar pr år. Hvarje antal som däröfver går, inverkar på
den framtida betingelsen att lefva för lappen. Nedslaktar han
exempelvis existensminimummet 40 renar, har han redan efter ett års
tid renstocken nedbringad till 70 och fortfar detta förhållande är han
redan efter ett par tre år under möjligheternas gräns, under
betingelsen att lefva. När renarnas antal understigit 100, kan lappen
icke längre ägna sig åt skötseln af sina egna renar, utan lämnar då
desamma i vården hos någon renägande lapp, som själf icke har
tillräckligt antal renar, och slår han sig merendels själf ned på en
jordtorfva för att med jordens brukande bidraga till existensens
möjlighet. Under tiden går nu hans renar «ut sig» mestadels på
svårigheten att skydda det uppväxande rensläktet mot renmärken. Då
återstår endast lappens jordbrukstorfva och då har han den
framträngande svenske nybyggaren att kämpa med. Lappen får — alla
ömmande omständigheter till trots — gifva vika och obarmhertigt
drifves han till tiggarstafven, han har ju icke äganderätt till sitt
land utan äger endast rätt till renbete. Utan renar, utan jord, utan
utsikt att lefva af sina händers arbete finnes ju ingen annan
möjlighet än att anropa barmhertiga medmänniskor om hjälp. Till råga
på all denna helt vanliga olycka har den lappska befolkningen att nu
utstå alla de sviter, som uppkommit efter de «sju hårda årens»
historia, hvarför ofvan relaterade nöd blifver allt mera och mera
allmän. De sju hårda åren inleddes med året 1892, då vintern kom
tidigt, redan S:t Michaeli dag. Genom den tidiga vintern frös snön
till is och betäckte bergen, hvarföre renen icke kunde komma åt den
renmossa, som hör till hans uppehälle. Tusentals renar dogo då af
svält, och detta förnyades sedan årligen en lång tid. Så kommo de
stora timmerdrifningarna och renar — likaledes i tusental — blefvo
nedfällda af träden. (I denna fråga vill jag i förbigående nämna, att
lapparna icke för dessa olyckor erhöllo någon skadeersättning.)
Förutom dessa olyckor hade renarne alltid att kämpa med nybyggarnas
hundar. Som ett talande exempel på huru lätt en lapp kan bringas till
nödens brant, vill jag anföra följande:

Lappmannen Gustaf Klementson i Fatmomakke var för några få år sedan
ansedd som en välbärgad lappman. Han ägde en renhjord på omkring 300
renar och hade således existensmöjligheter för den stora familj, 11
personer, de voro. Hufvudsakligen genom timmerdrifningen nedslogos
hans renar och därmed var hans uppehälle som renägande lapp förbi. På
sitt lappskatteland sökte han nu att förebygga sin ruin och göra detta
fruktbärande. Nu i dessa dagar har den svenske nybyggaren fullbordat
lappmannens öde — och lappmannen utestängts från rätten till sitt
lappskatteland. Hvad skall nu den arme af olyckan hemföljde söka sitt
bröd. Återstår för honom, fadern med de nio barnen, någon annan utväg
än att söka brödet hos barmhertiga medmänniskor, så framt han vill
undgå hungersnöden? Är nöden här föranledd af lättja eller af verkligt
behof?

Det är sant att hvarje år beviljas ett statsanslag till nödlidande
lappar, men dessa understöd ha dock endast i undantagsfall, och då i
mycket små belopp kommit de fattiga lapparne till godo. Medlen af
sändas till kommunalstyrelserna i de olika lappsocknarne och denna
styrelse, som utgöres af svenska bebyggare, behåller merendels summan
för kommunens räkning för att betäcka utgifterna för de lappar, som
åtnjuta helt understöd af kommunen (s. k. «sockenlappar»).

Om den lappska nöden, orsakerna till lappens tiggeri, till bekymren
som hota lapphemmens framtid och därmed förknippade omständigheter,
vore mycket att andraga, men då jag tror att de rader jag skrifvit om
denna sak, ändrar svenskens uppfattning om detta sakförhållande,
öfvergår jag till medlen, hvarmed den lappska befolkningen skulle
kunna upphjälpas. Vi hafva velat benämna den

=== Lapparnes existensfråga

därvid framhållande att hela vårt folks öde beror endast och allenast
på denna frågas nöjaktiga lösning. För att utreda dessa bättre vill
jag först behandla grundfrågan angående lapparnes äganderätt till sina
lappskatteland, jämte rätten för lapparne att idka åkerbruk. Genom
Kungl. Bref af den 13 december 1867 bestämdes en odlingsgräns, hvarvid
en gränslinie sattes mellan den svenske nybyggaren och den lappska
befolkningen. Nybyggarne halva erhållit äganderätt till sina hemman,
under det att lapplandet förklarades vara kronomark. Med anledning
häraf bortadvocerades lapparnes rätt till den jord, hvaruppå vi alla,
naturligt sedt, hafva att hämta vårt lifsuppehälle. Genom att endast
hafva dispositionsrätt till ett jordområde, lappskattelandet, och med
dystra aningar vänta på den dag, då man kan blifva bortförd från sitt
hem, där generation efter generation nedlagt sin ungdoms arbetskraft,
sin mannaålders möda och ålderdomens arbetshjälp, kan icke gifva den
arbetslust, en kraftig stam bör utveckla. Arbetslusten klädes i
handling först vid det tillfälle när man vet, att man gagnar sig
själf, sina barn och sina efterkommande. Idoghet och ihärdighet saknas
icke bland lappbefolkningen, det är endast föremålets faktiska
bestående, som förhindrar arbetsintensiteten och den välmåga, som
annars skulle sprida sig. Med de jämtländska lapparnes öde framför
sina ögon, dessa som jagats upp till ofruktbara berg på grund af att
deras rättsfråga till jorden ej beaktats, kunna icke de vester- och
norrbottniska lapparne inse annat öde, äfven de, så länge frågan om
rätten till jorden icke löses.

Årligen och dagligen gifves äfven hos oss Vesterbottens lappar exempel
på hvarthän tillståndet leder. För en tid tillbaka, låt oss säga 30- à
40-tal år, kommo de svenska nybyggarne och frågade vänligt om de kunde
få slå sig ned och odla upp en bit mark. Lappen såg i detta
förhållande ingen som helst orsak att neka den arbetsamme mannen. Om
några år hade nybyggaren odlat upp marken omkring sitt tjäll, och tog
syn på densamma. Vederbörande beviljade beredvilligt lagfart å marken
och icke blott den mark, som han själf odlat utan därtill ett öfrigt
område. Området kunde, och gjorde det i de flesta förhållanden,
sträcka sig om lappens frodiga renvallar och skatteland, den som förut
varit vänlig nog att tillmötesgå nybyggarens önskningar att få odla
marken bredvid honom. Så gick väl några år och en vacker dag infinner
sig vederbörande synemän och kungör för den olycklige lappen att han
icke längre äger rättighet till den gröda, som af honom vidare
inbärgas.

Med dessa syner framför sina ögon lär väl ingen förundra sig öfver att
den lappska befolkningen känner en bäfvan för hvad som komma
skall. Merendels utgöres nu denna lappska befolkning, som på sådant
sätt bortdrifves af sådana, som icke äro renägande och hvad ödet blir
för dessa olyckliga är icke svårt att förutse. De blifva fattiga och
utarmade. Därhän har lapparnes osäkra rättsställning ledt, på grund af
deras undantagsställning i den svenska jordrättsskipningen. Svensk
praxis har dock alltid varit och är det ännu, att vid afvittrings- och
storskiftesförrättningar det folk, som af ålder bott och brukat
landet, fått för sig och sina efterkommande för evärdelig tid
tilldelad sin beskärda del. Lappen måste tillerkännas äfven denna
rättsställning, eljest är hans öde besegladt. Han drifves i annat fall
allt längre och längre upp mot de kala bergstopparne mot norska
gränsen, den han ju icke får öfverskrida. Vid denna tidpunkt, då är
väl också vår strid förgäfves, och då är det förbi med de svenska
lapparne. Men hvem i vårt humana tidehvarf åtager sig att kasta den
historiska dödsdomen öfver ett folk, som trots all sin brist på
mänskliga dygder dock icke kan öfverbevisas om att det genom eget
förvållande förorsakat sin undergång.

---

I sammanhang med rätten till jorden står lappens rätt att öfvergå till
jordbruksidkande folk och bruka sina lappskatteland. Genom sådana
förhållanden, som de af nybyggarnes sätt att gå till väga gentemot den
lappska befolkningen jag nyss nämnt och det understöd de därvid vinna
af den svenska lagen kan vi icke annat än se denna rätt oss
bestriden. Marken därofvan odlingsgränsen är oss tilldelad för
renbete, icke för jordbruk. En del skäl, som jag i annat sammanhang
berört, har tydliggjort, att vi i betraktande af lefvebrödet icke ha
annan utsikt än, att när renarne på ett eller annat sätt förolyckats
vi måste gå till brukandet af vårt lappskatteland. Men öfver detta
står en tidsfråga, nämligen den att hela folket förr eller senare
måste gå till jordbruket. Renen finner ej längre sitt bete bland
fjällen. I en ej allt för aflägsen framtid hafva vi att se att den ene
lappen efter den andre förlorar sina renar. Ogynnsamma förhållanden
komma därvid att medverka, icke minst den skadeersättningsskyldighet,
den renägande lappen numera underkastas enligt bestämmelserna i § 14
uti lapplagen den 1 juli 1898, och genom hvilken bl. a. en lappman
helt nyligen dömdes till tre tusen kronors skadeersättning. Och
hvarför skall lappens existensförmåga kringskäras af lagar?
Erfarenheten lärer att inget folk går så framåt som när frihet råder i
alla delar. Lappens frihet är kringskuren. Hans kamp för lefvebrödet
är utstakad och betingelsen att lefva hänskjuten allenast till renarne
och renarnes skötsel. I medvetandet finnes dock allt jämt en känsla
som talar om frihet och denna känsla återfinnes äfven hos oss, lappar!

---

_Renbetesrätten_ är, som jag antydt, närmare beskrifven i författningen
om utstakningen af odlingsgränsen den 13 dec. 1867. Den markeras allt
emellanåt af en dagorder från Umeå landskansli och hålles då i sådan
form, att man skulle tro, att lapparnes renbetesrätt vore
betryggad. Framför mig ligger en länskungörelse af den 12 januari
1898, däri det heter, att anläggning af nybyggen ofvan odlingsgränsen
icke finge vidare af kungl. maj:ts befallningshafvande beviljas; att
de nybyggen, som redan funnos ofvan odlingsgränsen, skulle återläggas
till kronomark och att all mark ofvan odlingsgränsen skulle återläggas
till renbetesland. Denna kungörelse har fullföljts så, att under dessa
sex år ett större antal nybyggen anlagts ofvan odlingsgränsen, ja, man
har till och med dömt lappar till skadeersättning gentemot dessa
nybyggare. Alla förordningar till trots synes dock endast den
rättvisan vara gällande, att lappen skall drifvas från sin
mark. Skulle i verkligheten de lagar, som skrifvits till förmån för
lapparnes renbete efterföljts, hade lappen icke haft rätt att klaga
öfver denna sak. Men lagda i händer, som utan hänsyn till den lappska
befolkningen gynnar nybyggaren, kan det nuvarande tillståndet icke
föra annat än till renarnes minskning och lappens försämrade
lefnadsställning.

Lapparne önska i denna fråga således endast hvad de i lag blifvit
förut tillförsäkrade, d. v. s. att all mark ofvan odlingsgränsen
utlägges till renbetesland. Men huru kan konungens befallningshafvande
förklara att vid lapptinget i Fatmomakke nu framlägga ett förslag,
gående ut på att inlösa nödig renbetesmark ofvan odlingsgränsen och
därvid säga att lappen erhåller gynnsamma reformer, när vi förut för
sex år sedan i länets kungörelse uttryckligen fått denna mark till oss
upplåten. Detta motsägande förslag, hvilket nu framkommit, är således
i strid mot förut gifna bestämmelser i fråga om renbete och afser
ingalunda att skänka lappen någon fördel utan gäller endast såsom en
inskränkning i bestämmelserna af kungl. maj:ts befallningshafvandes
kungörelse den 12 januari 1898.

=== Fattiglappens öde

synes nu starkt hotadt genom det af lappfogden Burman vid lapptinget i
Fatmomakke framlagda förslaget att nedflytta den icke renägande lappen
nedanför odlingsgränsen och där bereda honom jordbruk. Vi kunna icke
annat än protestera mot detta förslag. Det vore att med ens
tillintetgöra den lappska befolkningen och få anspråken på vårt land
för alla tider häfda. De renägande lapparne förminskas alltjämt på
grund af renarnes existensförhållanden, förut omnämnda. De
sammansmälta allt framgent och under de senaste åren ha de renägande
lapparnes antal väsentligen förminskats. De icke renägande lapparne
skulle nu — enligt förslaget — nedflyttas till nybyggen nedanför
odlingsgränsen och man får väl säga där öfverlämnas åt sitt
öde. Hvartefter nu de renägande lapparne förlora sina renar,
nedflyttas dessa nedanför odlingsgränsen och gå säkerligen där sin
undergång till mötes, under det att den renägande lappen drifves mot
fjället, förlorar sina renar och nedskickas sedan utfattig nedanför
odlingsgränsen. När man tager i betraktande, att den mark, som är
ofvan odlingsgränsen, är utlagd till renbetesland för oss lappar och
att å dessa marker nybyggen äro uppresta, som äro olagligt tillkomna;
hvarföre icke låta lappen tillträda dessa nybyggen och nu boende
nybyggare ofvan odlingsgränsen få tillfälle att nedflytta nedanför
densamma? Hvarföre skulle hinder möta för lappen att bruka dessa land,
som gör att lappen åtminstone får bo i sitt af ålder brukade land samt
slipper att å nya och för honom främmande trakter söka sitt
uppehälle. Detta förslag afser ingalunda något förbättrande af
lapparnes lefnadsställning, utan afser helt enkelt att afskära
lapparnes förbindelse med sitt eget folk, för att sedan låta dem
undergå det öde, som bland de svenska nybyggarne väntar desamma
nedanför gränslinien.

=== Lapparnes rösträttsförhållanden.

Om i Sverige skriande orättvisor anses begångna med att större delen
af folket undandrages medbestämmanderätt i folkets egna
angelägenheter, så äro dock de lappländska förhållandena än
olidligare.

_Den kommunala rösträtten_ i lappkommunerna utöfvas endast och allenast
af den svenske jordbrukaren och lappens lifsnäring ger ej honom den
inkomst, som berättigar honom att deltaga i allmänna, honom rörande
angelägenheter. Högst fåtal lappar (ifrågasättas kan, om det än finnes
några) äga bestämmanderätt vid kommunala stämmor, och dock afgöras vid
dessa lapparnes angelägenheter rörande beskattning, fattigvård och
öfriga kommunala ärenden. Det har icke förunnats lappmannen att vinna
inträde i kommunal myndighet och i något medafgöra om frågor, som rör
lappens rättsförhållande i kommunen, till hvilket förhållande den
kommunala bestämmanderätten i mångt och mycket dock kan medverka. Och
i de flesta fall inse lapparne, hvilka i många lappkommuner utgör
flertalet, att de icke kunna inverka något till förbättrade
förhållanden, då de icke på grund af den kommunala rösträttsskalan
förmå uträtta något.

Ställer sig nu _den kommunala rösträtten_ förnuftsvidrig, är den
politiska rösträttens förhållande till lappbefolkningen
bedröfligare. Lagen stadgar att man, för att hafva rösträtt till
Riksdagens Andra kammare, skall hafva en inkomst af 800 kr. eller en
jordbrukslägenhet, taxeringsvärderad till 1,000 kr. Intetdera af dessa
mått fyller lappen. Af renen kan han icke uppbringa ens 500 kr., och
de lappskatteland, hvilka, belägna å allmän kronomark, som de äro, äro
ju icke lappens. Hade lappen utsikt att föra fram en representant ur
sitt eget led, hade många goda reformer kunnat åstadkommas. Man har
sagt att inom riksdagen funnits lapprepresentanter från
fjällbygden. Innerst ha dock dessa icke utgjort några målsmän för
lappbefolkningen, utan möjligen för nybyggarne, men i hvilket fall som
helst till bådas nackdel, då intet synligt resultat af deras
verksamhet kvarlämnats annat än möjligen en förbättring i införseln af
spritdrycker till lappska gränsen. Stora och viktiga frågor, som
beröra vårt folks framtid, föres årligen fram på den lappska
dagordningen, och då vi vunnit den skans, som lämnar lappen
medbestämmanderätt till sitt eget öde, kunna dessa med glädje
framläggas. Dessa frågor äro dock icke kraf som äro obilliga, utan
utgöres af sådana förmåner, som redan vunnits af den svenska
befolkningen, men ej genom den undantagsställning (ingalunda till
lappens fördel) som lappen innehafver, ännu beskärts den lappska
rasen. Sekellångt betryck har hvilat på våra skuldror, och däri är att
se lappbefolkningens underlägsenhet och efterblifvenhet.

=== Lappska skolförhållanden.

Man låter alltid lappbefolkningen uppbära förnärmelser för att den är
okunnig, men man undersöker så ytterst sällan skälet, hvarför
upplysningen ej vunnit insteg bland vårt folk. Skälet är dock icke
svårt att uppleta. Af naturen är lappen icke vanlottad. Tvärtom! Det
har erkänts att den unge lappen äger goda förutsättningar för att
vinna upplysning. Orsaken ligger i det helt naturliga skälet, att
lappen icke ägnas någon uppmärksamhet i upplysningshänseende. Ända
till dess Lappska missionen inrättade skolor däruppe bland fjällen
hafva vi lappar icke haft någon undervisning. Denna välgörande
förening verkar mycket godt, men kan dock i utsträckning ej inverka på
ett helt folk. Det lappska barnet sändes till denna skola vid cirka 12
års ålder och kvarstannar där i 3 år. Under denna jämförelsevis korta
tid får den unge lappen inhämta all den undervisning, som står honom
till buds. Att detta icke blir mycket, beror väl på att denna skola
indelas i småbarns- och folkskola. Med denna undervisning går han ut i
lifvet, och då må man ej undra på om lappen är okunnig. Skulle lappen
däremot få tillägna sig den undervisning, som de svenska barnen
åtnjuta, skulle nog bildning och intelligens äfven vinna insteg i
Lappland.

Till ofvan nämnda skolor — andra skolor finnas ej — bidrager staten
endast med en ringa skärf, men månne ej den svenska staten äfven har
skyldighet att bland den lappska befolkningen inrätta skolor, om ej
sådana som de svenska, så dock drägligare skolförhållanden?

I likhet med dryckenskapslasten, kastas okunnigheten på lapparne som
en skuggande, förklarande omständighet till nu rådande
förhållanden. Men okunnigheten har sitt upphof i bristen på något att
lära i yngre år, icke i lappbarnets motvilja för bildning och
utveckling.

=== Hvad är att närmast göra?

Mer och mer söker den frågan sig fram, hvad som vi närmast skola
göra. Vi kunna icke längre lita på att utom saken stående skola så
intressera sig för vårt folks ställning, att de skola bevaka vår
rätt. Och med all möjlig möda kunna de det icke. Våra säregna lefnads-
och andra förhållanden äro af sådan beskaffenhet, att om äfven
reformer skulle vinnas på dessa vägar, skulle dessa endast blifva
halfmessyrer af tvifvelaktig innebörd. Våra tvister om rätten till
jorden måste dagligen bevakas och våra frågor måste stundligen föras
framåt. Men då måste lappen taga saken i sin egen hand. På hvad sätt?
frågar mången. Det finnes icke mer än ett. Och detta är: en enhetlig
lappsk förening, fungerande i hvarje lifsnerv af lappska
befolkningen. I hvarje större by eller kommun bildas en förening, låt
oss exempelvis säga Tärna by lappförening. Denna utlyser ett möte med
lapparne i Tärnaby och skrider till val af styrelse. Denna styrelse
får i uppdrag att emottaga tvistefrågor, med föreningen diskutera de
reformer, som äro önskvärda och äfvenledes föra fram desamma till en
centralstyrelse för hela lappbefolkningen, utlysa möten och i alla
delar tillvarataga den lappska befolkningens kraf. Sådana föreningar
böra så fort sig göras kan bildas i alla lappkommuner eller större
byar i Jämtland, Vester- och Norrbotten. På våren 1905 utser de
lappska föreningarne hvar sitt ombud att sammanträda i exempelvis
Fatmomakke, och där behandlas sedan våra gemensamma lifsfrågor. Där
kommer då den första lappska kongressen till stånd och sedan
åstadkommes nog af sig själf, dock under träget arbete, ett annat
förhållande. Med en dylik organisation kunna vi påräkna en makt, som
obetingadt kommer att föra vår sak till seger.

När vi stå en och en kunna vi föga eller litet uträtta. Gemensamt
hafva vi dock ett intresse, och detta intresse måste förenas och
blifva en makt. Och inom kort skola vi hafva en duglig stab af egna
landsmän, som med insikt, reda och klokhet bringar saken vidare fram.

Till Eder, I unga män och kvinnor, vill jag säga ett ord. Vårt folks
framtid ligger i Edra händer. Med Eder kraft skall vårt folk och land
vidmakthållas. Sky inga umbäranden när det gäller vårt folk och vårt
påtänkta föreningsband! Medlet, hvarmed vår stam skall upplyftas,
finnes i den utstakade vägen, och en gång funnen, beträdd och trampad,
skall mödan ingalunda blifva fruktlös. Därföre, fram, I bröder och
systrar från Jemtland, Vester- och Norrbotten, upp att verka för de
nedtryckta; tillägnen Eder all den bildning, som I kunnen få, stöd de
svaga i kampen för tillvaron och tänk på vårt framtidsmål!

Till Eder, I gamle, genom motgångar härdade, genom ett träget arbete
för tidigt utsläpade, sluten eder till våra föreningar i massa. Ingen
enda lapp får saknas i vår förening. Det är de betryckta, som skola
föra sin talan fram i ljuset, och detta på ett fullt värdigt,
parlamentariskt sätt. Det blir lapparnes riksdag, som nästa år skall
samlas å tidpunkt och ställe, som sedan skall bestämmas.

För att nu allt skall bildas enhetligt för hela vårt folk och efter
samma grunder, så lämnar jag beredvilligt alla upplysningar om denna
sak.

Med dessa maningsord till Eder, bröder och systrar, slutar jag dessa
ord. Låt nu handlingarne kraftigt åtfölja dessa ord af mig, framlagda
i en tid, då lappens framtid synes hotad från alla sidor, och hans
rätt till den jord, hvartill vi alla födts att söka vårt uppehälle,
bestridd.

Må den Högste, som leder och danar folkens öden nu och allt framgent
med misskundsamhet förbarma sig öfver vårt folk och leda dess väg in
på den bana, som lyfter det upp till ett intelligent och
framåtsträfvande kulturfolk.

Gardfjäll, Dikanäs, Vilhelmina i juli 1904.

Med systerlig hälsning

Elsa Laula.

[%always]
<<<
